![]() |
foto: https://et.wikipedia.org/wiki/Fail:Vaccinium_vitis-idaea_20060824_001.jpg |
SEITSE POHLA
Kitsuke metsavahe rada uppus rohelusse
nagu tiik, mis on kinni kasvanud. Tee sai korraga otsa. Sigridile
tundus see kummaline, sest nii kaua kui ta ennast mäletab ja neid
radu tallanud on, viis see tee ühte vana lagunenud talu hoovi, mis
oli ajahamba poolt, peale vanaperenaise surma, saatuse pureda jäetud.
Tõsi küll, väidetavalt pidavat nüüd noorem generatsioon seal
aeg-ajalt tegutsema ja talule uuesti hing sisse puhuma, kuid ometi
ühtegi rada sinna ei viinud.
Tänavu näis seenesaak ikka väga
kesine olevat, Sigrid leidis metsatukast poole tunni jooksul vaid
mõne kuivanud puraviku, aga pohlad näitasid küll juba oma punakat
palet. Nii asusuki noor, kolmeaastase vallaslapse ema pohli korjama.
Sigrid kasvatas koos vanaemaga tütar
Lisetti, sest tema boyfriend on
pruudi rasedusest kuuldes Rootsi pegenud ja sinna jäänudki.
Kuuldavasti elavat ta seal pereelu, aga kes seda täpsemalt teab, kui
igasugune kontakt puudub. Inimene oli, läks ja kadus, nagu poleks
teda olnudki.
Just
vanaema oli see kes mainitses Sigridit sünnitama, sest esimese
raseduse katkestamine võib täheldada emaduse staatusest
ilmajäämist. Sigrid oskas vanaema Annale väga tänulik olla, ja
mitte ainult selle nõuande eest. Vanaema oli talle kogu elu nii ema,
isa, vanaema, õe, venna kui vanaisa eest olnud. Vanaema oli talle
kõik. Tema elus eksisteeris vaid kaks tähtsalt inimest – vanaema
Anna ja tütar Lisett.
Ämber
triiki pohli täis korjatud, seadis Sigrid sammud kodu suunas. Mööda
metsaveert kõndides noppis ta veel üksikuid pohli ja pistis suhu.
Need hapukad marjad maitsesid talle väga. Ainult vanaema kurtis, et
peale seda, kui ta reumat põdema hakkas, ei suutvat ta enam haput
tarbida, aga seitse pohla päevas sõi ta ära küll, sest just
seitse pohla tarbimine pidavat tagama hea tervise ja kõrgeealisuse.
Anna tahtis elada, sestap ta tervislikult toituski, kuigi sealihast
ja mulgikapsast ei suutnud ta loobuda, ega ei plaaninudki. Tal on
helgelt meeles veel lapsepõlv, kus nälja kustutamisest oli õnneks
keldris hapendatud kapsast otse tünnist võtta. Ka ei pipsutanud
toona keegi toorest pekki süües, see maitses hästi.
Lisett
armastas pohli väga. Ta võis neid pihkudega suhu pista, ise samas
grimasse tehas. Sama aplalt sõi ta ka küüslauku. Juba imikuna
armastas ta neid süüa, ise mõistmatult nuttes miks need küll nii
kibedad on. Lisett armastas ka võid lusikaga karbist süüa ja kui
keegi üritaski tüdrukut keelta, näitas laps oma tigetad poolt.
„Vana,
miks osad inimesed armstavad haput ja osad mitte? Kas see tuleneb
maisemeelest?“ Sigrid võttis alati vanaema elutarkust kuulda, sest
tema õpetlikes juttudes oli alati ka tõeiva sees.
„Hapu
on hea ja reeglina on ka hapud marjad tervislikud, kui juhtumisi pole
maoga probleeme. Kui inimene põeb maogastriiti ehk ülihappesust,
pole soovitav haput tarbida. Ka siis kui reuma hakkab vanainimeste
konte murda, ei taha organism enam haput. Tegelikult iga inimese
organism tunneb ära mida ta vajab ja mida mitte. Mina võisin
lapsena kilode kaupa tulihaput rabarberit süüa, suhkrusse ka seda
ei kastnud, suhkur rikkus minu jaoks rabarberi maitse ära.“
„Aa,
nüüd ma tean kellelt Liisu oma geenid saanud on!“ Sigrid
rõõmustas.
Anna
muigas ja tundis tütretütre väite üle siirast rõõmu. Samuti
armastas Anna väga oma sõstrasilmset tütretütretütart Lisetti.
Ta kippus last ka hellitama, nagu vanaemadel ja vanavanaemadel ikka
kombeks olnud on. Nii näitas Lisett viimasel ajal tihti oma
jonnituju, kui oli pool päeva saanud vanavana seltsis veeta ning
õhtu eel emme teda keelama ja käskima hakkas.
„Mamma,
tahan kommi, tahan!?“ Lisett lausa nõudis Annalt kommi. Sigrid
tahtis juba häält tõsta kuid nähes vanaema silma pilgutamas,
loobus.
„Tule
siia, mu silmaterake, mu tupsununnuke, tule võta kommi!“
Vanavanaema oli helde-lahke. Ta mäletas lapsepõlvest kuidas ema
neile kommi „tegi“ ja nüüd jagas ta oma oskusi
lapselapselapsele. Selleks võttis ta pohlad, tegi need vees märjaks
ning kastis suhkru sisse, rullis neid suhkrus ja pani kuivama. Nii
valmisid pohlakommid ja väga maitsvad said. Lisett oli väga
õnnelik. Ka Sigrid vaikis, sest ei saa ju ometi keelata last
vitamiine tarbimast!
„Vana,
sa oled mulle palju pajatanud mu emast ja isast. Tänu sulle on mul
kogu elu olnud tunne, et ma tunnen neid, et oleksin saanud nagu
nendega koos kasvada. Aitäh sulle selle eest! Aga palun räägi
mulle kus nad hukkusid? Olen seda mitu korda küsinud, aga sa vist ei
taha sellest rääkida. Miks?“ Sigrid oli rahutu.
„Oh,
tütreke, ei ole kerge vanu haavu verele rebida, ei ole! Aga...“
„Ära
siis rebi...“ oli Sigrid nõus.
„Egas
ma saa seda teavet endaga hauda kaasa viia, sul on õigus seda teada
saada. Oled nüüd juba ise ema, väga hooliv ja armastav ema, eks ma
siis pajata...“ Anna jättis lause lõpetamata.
„Ei,
ei, vana, pole vaja, kui see sulle haiget teeb. Kindlasti teeb!“
Sigrid oli valmis vanaema vaikimisega.
„Liisu,
tule võta veel kommi ja mine liivakasti mängima. Kas lubad, et
liiva enam pähe ei kalla?“ Anna sooviks oli et pisike
perekonnaliige tema ja lapselapse vestlusest ei kuuleks, kolmeaastane
saab juba päris palju aru, memm ei tahtnud Liisule haiget teha,
sestap ta lapse liivakasti saatiski.
„Tollel
karmil päeval, sinu seitsme kuuseks saamise päeval läksid su
vanemad metsa pohli korjama, et nendest sünnipäevakook kooki
küpsetada. Meil kõigil oli traditsiooniks alati sinu kuu aega
vanemaks saamise puhul seda pidada.Mida su vanema ei leidnud, olid
pohlad. Meie kodu lähedal metsas olevat üks neetud kohake, see jääb
rajale mis viib ühte vanasse mahajäetud tallu, kus elas kord üks
kuri nõid. Jaajaa, kurjad nõiad ei eksisteeri ainult
muinasjuttudes, nad on ka päriselus olemas! Sinu ema ja isa
otsistasid sõita mööda rada edasi, kurja nõia valdustesse, sest
pohlasoov oli kindel. Paar kilomeetrit enne nõiatalu parkisid nad
auto magistraalkraavi veerde ning hakkasid autost välja minema.
Samal ajal seisis teepervel üks marjulisest meesterahvas, kes lausa
nägi kuidas auto ta silme all magistraalkaevu vajus. Ta kuulis ka su
ema viimaseid sõnu;“ma pean oma seitse pohala saama, muidu...!“Ja
korraga ei olnud enam autot ega su vanemaid näha. Mees arvas, et ta
hakkab mõistust kaotama, sest vaatepilt oli rohkem kui uskumatu. Ta
jooksis tuhatnelja minu juurde ja teatas uudisest, mis osutus tõeks.
Kas
võis saatuslikuks saada see, et su ema ei leidnud oma seitset pohla
või legend, et kuri nõid neab ära kõik kes tema maa-alt midagi
varastada tahavad.... võta siis kinni! Aga rahvasuu teab pajatada,
et nõid oli võimekas ja meie kodu lähedal metsas asub äraneetud
koht, kus inimesed enam ei käi. Olen alati hirmul, et sina sinna ei
satuks. Teen kaitsemärke, mida õpetas mulle juba minu vanaema.
Tundub, et need toimivad, kuigi olen muidu ebausu vastu väga
skeptiline. Aga miski siin ilmas siiski olemas on ja toimib, olen
kogenud. Ka sinu emaga olen kordi kohtunud ja ma ei arva, nagu too
juhuslik mees metsas, et ma hakkan hulluks minema. Ta käib endiselt
kodus.“
„Oehh,
ma tean kus see kot asub! Tean! Selle teeraja peale jääb, mis viib
vana maja juurde, aga seal ei ole enam rada, see on rohtu kasvanud ja
selle asemel laiub tiik.“ Sigrid sai vastused oma küsimustele mis
teda olid pikki aastaid vaevanud.
„Jah,
tütreke, jah, võta nüüd seitse pohla!“ Anna pakkus oma pihust
lapselapsele pohli ja ta skeptitsismist polnud midagi alles.
26. august. 2019.a.
Vana-Rääma
Kommentaare ei ole:
Postita kommentaar